Jeg er Rob Reiner, velkommen til mine kommentarer...
om Prinsessbruden.
Act III Communications. Det er Norman Lears selskap.
Norman Lear, som eide rettighetene til Prinsessebruden...
og investerte sine egne penger så vi kunne lage filmen...
En uke før jeg dro til London for å begynne opptakene...
visste vi ikke om vi hadde finansiering.
Vi fikk ordnet det til slutt.
Han gutten her, Fred Savage...
ble med tiden gutten i Mine beste år.
Hele filmen ble filmet i England i Shepperton Studios...
til og med denne scenen ble filmet i Shepperton.
En liten ting... jeg tror ikke man ser det her...
jeg skal vise det når vi kommer dit.
Mark Knopfler, som laget musikken til filmen...
en fantastisk, briljant musiker fra Dire Straits...
ville lage musikken... men bare...
hvis jeg viste hatten fra Spinal Tap et tydelig sted.
Så... Som sagt, du ser det ikke her...
men det skal være et bilde her...
i disse sekvensene med Peter Falk, som spiller bestefaren...
hvor du ser hatten jeg hadde på.
Kanskje kamera vil flytte rundt her.
Niks. Ikke ennå.
Uansett, jeg leste boken da jeg var omtrent 25 år gammel...
Prinsessebruden... for jeg hadde vært kjempefan av William Goldman.
Faren min ga meg boken fordi Bill Goldman hadde gitt den til ham.
De hadde blitt venner da Bill Goldman...
skrev en bok om Broadway som heter The Season:
og som ser på en bestemt sesong på Broadway...
og alle stykkene som hadde premiere da.
Far hadde et skrevet et som het Something Different...
og Bill Goldman viet et helt kapittel av boken sin til det stykket.
De ble venner og dette var...
Jeg tror da boken var helt ny tidlig på 70-tallet...
Han spurte, "Hva syns du om å lage film av dette?"
Far var ikke sikker...
for han hadde ikke lest den...
men han ga boken til meg og sa: "har du lyst å lese den?"
Jeg leste den, og på den tiden var den yndlingsboken min...
det beste jeg hadde lest til da, og sannsynligvis fremdeles.
Da jeg mange år senere, ville begynne å lage filmer...
leste jeg boken om igjen, og den snakket til meg igjen.
Som om Bill Goldman hadde vært i hodet mitt...
og skrevet noe som var inne i mitt hode.
Så vi møttes og han sa...
"Dette er favorittboken, beste jeg noengang har skrevet.
Den skal stå på gravsteinen min. Hva har du tenkt å gjøre med den?"
Jeg skalv i buksene, og tenkte...
at han kom til å kritisere...
Der er Robin Wright, forresten, den vakreste...
Hun er utrolig vakker.
Og... vi måtte finne den vakreste piken i hele landet...
jeg tror vi fant henne.
Som ikke bare var vakker, men spilte...
og snakket med nydelig britisk aksent...
Hun personifiserte Prinsessebruden.
Uansett, Bill Goldman...
utfordret meg, ville jeg lykkes med dette?
Da jeg fortalte at jeg ville hedre boken hans...
være så trofast som mulig, lot han meg gjøre det.
Jeg hadde bare laget Spinal Tap. Eneste filmen jeg hadde laget.
Jeg hadde ferdigstilt Drømmeopplegget, men den var ikke ute ennå.
Han så de to filmene, og lot meg gjøre det.
Da fikk jeg sjansen til å jobbe med yndlingsforfatteren min...
og... han betrodde yndlingsboken sin til meg...
Jeg var veldig takknemlig for det.
Du kan fremdeles ikke se hatten, så jeg må...
kanskje finne bildet hvor den kommer.
Uansett, alt dette ble filmet på en gård i Derbyshire...
nord i England...
Vi var der oppe i omtrent fem uker.
Dette er selvsagt Cary Elwes, som...
også var perfekt, sammen med Robin Wright.
Cary minner veldig om Douglas Fairbanks Jr.
Vi trengte en som så ut som de klassiske filmheltene...
og Cary passet perfekt i rollen.
Det var interessant, da han fikk rollen.
Vi møtte ham... rett etter Tsjernobyl-ulykken.
Det var...
Vi måtte dra til Tyskland og møtes der...
det var mye snakk om nedfall i området...
De var bekymret for at folk skulle bli radioaktive.
Men vi...
vi risikerte varig forurensning...
sånn at vi kunne møte Cary Elwes.
Jeg tror det var smart...
for jeg tror ikke noen andre kunne ha spilt den rollen.
Dette ble filmet på Haddon Hall...
som er i Bakewell, i Derbyshire...
et forlatt slott fra 1086.
Reist av Vilhelm Erobreren, til hans uekte sønn.
Hvis du ser på brystvernet...
Som Humperdinck står på her...
Det ble faktisk bygget for filmen.
Vi la til noen ekstra arkitektoniske konstruksjoner.
Den som du ser rett over der.
Alt det ble lagt på Haddon Hall.
Dette var et nasjonalt monument...
folk skulle komme og se på det og i guidene sine...
se ting som hadde blitt føyet til men som ikke var der...
og de ble forvirret fordi det ikke lignet...
på guidene deres.
Da det var et bryllup der...
Jeg tror det var Fergies bryllup, eller noen giftet seg der...
de ba om at alt vi hadde bygget skulle ble værende...
fordi det gjorde slottet flottere.
Så Hollywood ga faktisk slottet et lite løft.
Et fallgitter som ikke var der, ser man senere også.
Alt dette er Haddon Hall her.
Her introduseres vi for Fezzik, Inigo Montoya og Vizzini.
Wally Shawn er Vizzini...
Han er naturligvis ikke sicilianer...
men i denne filmen fungerte det.
Her er Andre the Giant som Fezzik.
Det var ikke så mange å velge mellom for denne rollen.
Vi kunne ikke bare gå ut og hente 50 kjemper.
Da Bill Goldman skrev boken...
hadde han alltid sett for seg Andre the Giant som Fezzik.
Og det tok oss flere uker å spore opp Andre...
fordi han reiste jorden rundt som fribryter.
Tilslutt fant vi ham...
og ble enige om å møtes i Paris.
Andy Scheinman og jeg hadde akkurat vært på lokasjonsjakt...
for å finne Galskapens klipper...
og var i Irland, og akkurat da vi kom tilbake til hotellet i London...
da vi spaserte inn, kom det en beskjed...
Andre ville være i Paris neste dag kl. 14:00.
Vi gikk ut av hotellet, dro rett til flyplassen og Paris.
Vi overnattet der og neste dag møtte vi Andre.
Vi kom inn i baren, og det var akkurat som i boken.
Det satt en landmasse på barkrakken, og det var Andre the Giant.
Og han var, som sagt...
den eneste personen som kunne spilt den rollen.
Jeg spilte inn hele dialogen hans på tape...
fordi, han kunne jo ikke lese...
Han måtte pugge det sånn, og pugget hele rollen på den måten.
Og så, selvfølgelig, Mandy Patinkin som Inigo Montoya...
som er helt briljant i denne filmen.
Og har den mest siterte replikken...
"Jeg heter Inigo Montoya.
Du drepte faren min. Forbered deg på å dø!"
Fremdeles siterer alle den.
Unger løper fortsatt rundt med sverd og sier...
"God dag. Jeg heter Inigo Montoya. Du drepte faren min. Forbered deg på å dø!"
Er det ok at jeg forteller disse historiene? Er det ok?
Ok, for her er en fantastisk historie om den replikken...
Jeg var på en restaurant i New York...
med Nick Pileggi og Nora Ephron.
John Gotti var der hver torsdag.
KI. 20:00 kommer han inn. En gjeng gangstere var med.
Jeg sitter der og vi gjenkjenner hverandre på en måte.
Jeg snakket ikke med ham, men etter måltidet...
Jeg gikk ut, og der stod en diger limousin parkert.
Det stod en mann lent mot bilen...
han så ut som Luca Brasi fra Gudfaren.
Diger type.
Så meg rett i øynene og sa: "Du drepte faren min. Forbered deg på å dø!"
Jeg holdt påå gjøre i buksene der og da.
Men han sa: "Jeg elsker den filmen, Prinsessebruden."
Så vi vet at...
Når en av folkene til Gotti siterer replikkene dine...
da har vi trengt gjennom kulturen.
Denne sekvensen ble filmet i en tank i et lydstudio...
i Shepperton Studios.
Det er en liten miniatyr bak der, så det ser...
Det er "forced perspective" og ser ut som de er ute på havet...
men det er faktisk inni en tank, og alt dette ble filmet i tanken.
Jeg husker et øyeblikk...
da jeg faktisk var ute i tanken, som er omtrent 2m. vann...
Jeg hadde på meg vadestøvler, og det er en 2,5 sjakt der.
Et lite område hvor du kan dykke ned hvis du trenger det...
hvor Robin Wright gjorde akkurat det.
Jeg så etter en vinkel...
og gikk rundt båten, og stupte rett ut i hullet...
så buksene mine ble fylt med vann.
Vadestøvlene ble fulle av vann, og jeg begynte å synke til bunns.
Det var ingen andre der. Jeg kom meg ikke opp.
Jeg plasket rundt...
til noen fant meg og dro meg opp.
Så jeg druknet nesten da jeg lagde denne filmen.
Til og med i en kontrollert tank.
Den hylende ålen vi har her...
var en fin effekt.
Dette er en av tingene jeg likte ved filmen og boken...
Tanken at vi kunne løsrive oss.
Folk sa: "Du kan ikke bryte ut fra filmen sånn som dette.
Folk vil miste tråden. De vil ikke klare å hente seg inn igjen."
Jeg sa: "Nei. Det kommer bare til å gjøre dem mer involvert."
Hele ideen med boken og filmen...
var at Prinsessebruden skulle bestå av de gøye delene...
og at vi skulle hoppe over alt det kjedelige.
Og så unntaksvis...
Ville de ble avbrutt, og vi gikk videre til en annen spennende del.
Men det jeg elsker med dette, er at det får denne gutten...
som egentlig ikke er interessert i lesing...
til å bli interessert, bry seg og bli begeistret for lesing...
fordi bestefaren hans deler boken med ham...
og gjør den morsom for ham.
Det forstyrret aldri flyten i filmen.
Folk holdt på interessen og fulgte med på forholdet...
mellom bestefaren og barnebarnet...
og så fulgte de historien i Prinsessebruden, og det var...
Selv om vi stadig minnet dem på at det bare var en bok...
Det var bare en historie, så var publikum like engasjert...
i hva som ville skje med Westley og Buttercup.
Det fins et bakgrunnsbilde av Galskapens klipper...
som vi brukte til å gjenskape klippene i Irland...
som heter Moher-klippene.
Deler av bildene... Dette ble filmet i lydstudio.
Vi brukte både kulisser og de virkelige Moher-klippene...
som du ser når vi viser at de klatrer oppover.
Det interessante er...
vi hadde ikke mye penger til denne filmen.
Vi hadde ganske nøyaktig 16 millioner dollar til produksjonen.
Hvis man lager en slik film i våre dager...
Ville den kostet 75, 80, 90 millioner dollar.
Dette er de ekte Moher-klippene i Irland.
Her er vi tilbake i tanken.
Det der er en stuntmann med dukker hengende på.
Her er det kulisser.
En kombinasjon av kulisser. Dette er i studio.
Dette var faktisk ute på klippen. Og dette.
Den ekte klippen. Du kan se en fugl fly forbi.
Tilbake i studio her.
Det jeg også elsker med dette materialet...
Det er smart, morsomt, satirisk.
Det peker nese til eventyr-Robin Hood-genren.
Men det gjør det med kjærlighet og respekt.
Så du kan tulle med det, men samtidig hylle det.
Det har humor, action og moro.
Det forener alt dette.
Det er en briljant bok og et briljant manus.
En av de vanskeligste avveiningene man kan jobbe med...
Å gi ekte spenning, som her...
Men tulle med det samtidig, er veldig vanskelig.
Hos Bill Goldman balanseres dette perfekt.
Forhåpentligvis var jeg trofast mot det.
Dette var delvis i studio og også en kulisse...
Når de ser ned på Westley.
Han står egentlig på en stein i studio...
Her er en kulisse nedenfor.
Det andre jeg liker...
Dette er en film som både voksne og barn kan like.
Det er så sjelden man kan dele en opplevelse med barna...
Og både voksne og barn får noe ut av den.
De voksne må ikke kjede seg.
De kan sitte og ha det gøy...
Mens barna opplever den på et annet plan.
Fektekampen som kommer snart...
Er interessant fordi, jeg tror det er den eneste...
gangen i filmhistorien at hovedrollene...
er med i hvert eneste bilde hvor fekting er involvert.
I mange av Errol Flynn og Basil Rathbone-filmene...
I totalbildene brukte de stuntmenn...
Og fektemestere fektet.
Men i denne fektesekvensen...
ser du at det er både Mandy og Cary som fekter.
Dvs. det fins noen fysiske stunt...
Når de tar salto, er det stuntmenn...
Men i den faktiske sverdkampen, er det bare Mandy og Cary.
Det spesielt interessante ved det...
er at begge fekter med både venstre og høyre hånd i sekvensen...
Begge måtte trene masse for å klare det.
Mandy tok fektetimer i åtte måneder...
og Cary i fem eller seks.
Sekvensen ble tatt opp mot slutten av filmingen...
Så til og med i løpet av...
opptakstiden, når det var pauser...
Trente de sammen med olympiske mestre og stuntfolk...
For å jobbe med fektingen og koreografien på sekvensen.
Det lå helhjertet innsats bak designen til denne sekvensen.
Det var et enormt press på meg...
For som det står i manus, når de begynner fektekampen...
Bill Goldman sa "Det du nå skal få se...
er den nest beste sverdkampen i filmhistorien.
Den beste kommer senere i filmen."
Så det lå et enormt press på meg...
om å gjøre godt regiarbeid.
Så vi jobbet hardt...
for å lage den så spennende og morsom som mulig.
Som sagt er det skuespillerne som fekter selv.
Det tok oss ti dager å filme hele denne sekvensen...
Fra der hvor Mandy trekker Cary opp med tauet...
og i scenen hvor Mandy forklarer historien til sverdet...
og historien om hevnen han søker for farens død.
Og selvsagt, han forklarer hvordan han fikk arrene...
Hvordan den seksfingrede mannen ga ham de arrene.
Jeg elsker faren min.
Så jeg utfordret naturligvis morderen hans til duell.
Jeg tapte.
Den seksfingrede mannen lot meg leve.
Men ga meg dette.
Hvor gammel var du?
Jeg var 11 år gammel.
Da jeg ble sterk nok...
viet jeg mitt liv til fektestudiet.
Så neste gang vi møtes, taper jeg ikke.
Jeg skal gå bort til den seksfingrede mannen og si...
"God dag. Jeg heter Inigo Montoya.
Du drepte faren min.
Forbered deg på å dø!."
Den replikken, er nok en av de mest siterte...
fra noen film jeg noensinne har laget.
De andre er antakelig moren min som sier...
"I'll have what she's having," i Da han møtte henne...
og Jack Nicholson med "You can't handle the truth," i Et spørsmål om ære.
Men det er sikkert at den replikken Mandy avleverte her...
sannsynligvis er sitert mer enn noen av barn.
Her begynner sverdkampen.
De skal ikke bare fekte...
de må konversere samtidig.
Dialogen er vidunderlig og vittig...
og så typisk for Bill Goldman.
Det er så bra.
Blandingen av action og humor og raffinement.
Det er en virkelig delikat balanse, og han gjør det så bra.
Her er de. Begge bruker venstrehånden.
Dette var den eneste gangen...
En stuntperson tok den lille saltoen.
Men all fektingen er disse to.
Her bytter Mandy hender.
Nå slåss han med høyre hånd mot Carys venstre...
som også er vanskelig.
Her bytter Cary hender.
Dette er også en stuntperson. Men det er Mandy.
Og her er en stuntperson til saltoen.
Men som sagt, hver eneste ramme med sverdkamp er mellom de to.
Den delen der...
Vi hadde en hjelpende studiohånd som tok i mot sverdet...
og slapp et annet ned i hånden hans.
Men se nå hva som skjer her når de skifter posisjon.
Han bytter hånd midt i.
Han går fra venstre til høyre hånd, Cary.
Og dette er den nest beste sverdkampen i filmhistorien.
Den beste skal liksom komme senere...
men jeg synes denne er bedre enn den som kommer.
Den som kommer senere har mer følelsesmessig tyngde...
fordi det er Inigo Montoya som hevner sin fars død...
Så den har alt det følelsesmessige...
mens denne, fra et rent teknisk standpunkt, er nok bedre.
Men jeg sidestiller denne med hva som helst i Scaramouche...
eller noen annen sverdkamp-film.
Den neste sekvensen som kommer vil ha en...
brytekamp mellom Mannen i svart og Fezzik.
Vi trodde det ikke var noe å engste seg for med Andre...
fordi han var profesjonell fribryter.
Men vi visste ikke at Andre hadde en forferdelig rygg...
og at det var vanskelig for ham å...
Her kan man se...
når Cary hopper opp på ryggen til Andre og holder seg fast...
og Andre ikke klarer å bære ham fordi ryggen var så dårlig.
Vi måtte lage til noen ramper som Cary kunne gå på...
for å ta vekten av Andre.
Så selv med en profesjonell bryter...
måtte vi ty til Hollywood-knep for å få sekvensen til å virke.
Se. Nå hopper han, men det er ikke Andre.
Vi brukte en stand-in.
Nå er det Andre, men Cary har ikke vekten på ham.
Han står faktisk på to ramper som vi bygget.
Det ser ut som Cary henger på, men han...
Her er også stand-in, så det er ikke Andre vi ser i de store bildene.
Jeg burde sikkert ikke røpe dette, men vel vel.
Det var vel derfor du kjøpte denne, opprinnelig.
Finne ut om alt dette. Magikerens hemmelighet.
Se, der er en stand-in.
Du kan se at han er mye mindre enn Andre i virkeligheten.
Jeg elsker den replikken... "Drøm om store kvinner."
Se på den fine lille snurren han gjør med sverdet.
Cary la til slike ting.
Chris Sarandon gjorde en god jobb med Humperdinck.
Og min gode venn Chris Guest ser du her som Grev Rugen...
den seksfingrede mannen.
Det er en fin historie om det at han forsvinner...
så fullstendig inn i rollene sine...
at jeg husker på en fest...
etter en visning vi hadde hatt i Los Angeles...
Alle var på en restaurant og satt rundt og pratet.
Robin Wright var der...
og Bill Goldman, og en haug med folk fra filmen var tilstede.
Og Chris Guest satt der, og et øyeblikk lurte jeg...
Jeg sa det var hyggelig at Chris ville komme på denne festen.
Han er en så god venn.
Så hyggelig av ham. Og så skjønte jeg at han var i filmen.
Han mister seg selv sånn...
Han fordyper seg sånn i rollen til et punkt der selv jeg glemmer...
at han er skuespiller i filmen.
Men han er så god.
Nå kommer min favorittsekvens i filmen.
Hodeduellen.
Den plagsomme logikken som Bill Goldman utleder...
i hvorfor Wally Shawn som Vizzini bør eller ikke bør velge...
det ene eller andre begeret, er bare mesterlig, briljant og morsom.
Han ender med en fantastisk hipp, anakronistisk replikk...
som er ganske berømt: "bli aldri involvert i en landkrig i Asia."
En fantastisk kommentar til vietnamkrigen som kastes inn i midten av filmen.
Her fikk vi jodsaltet.
Luktfritt, smakløst, oppløses straks.
Dette var faktisk den første sekvensen vi skjøt med Wally Shawn.
Han var så god i den...
men så utrygg på sin egen opptreden...
at etter opptakene den dagen var han helt overbevist...
om at jeg ville bytte ham ut.
Jeg vet ikke hvorfor, men han er så morsom i den.
Selvsagt er han jo ikke sicilianer...
men som sagt, det fungerer perfekt i denne filmen.
Det var akkurat sånn sprø casting...
For han er ekstremt intelligent.
En helt briljant fyr, og Vizzini måtte være den overlegne.
Han hadde den overlegne hjernen av de tre skurkene.
Viddet og intelligensen...
og jeg elsket sidelespingen hans...
det virket bare riktig.
Den lille barten til Cary var også en flott detalj.
Det var hans idé, og du vet - det gjør ham...
Det gir et anstrøk av Douglas Fairbanks- fektefilmhelten.
Det var det perfekte lille touch.
Og som du vil se senere, later vi som...
om Buttercup ikke gjenkjenner stemmen hans.
Og når hun ser ham senere med maske på...
gjenkjenner hun ikke Westley fra gården.
Det er en tillatelse som ble etablert med Supermann...
at bare et par briller...
plutselig forvandler Supermann til Clark Kent...
og forleder Lois Lane fullstendig.
Alle aksepterte den realiteten...
at de ser fullstendig ulike ut... Clark Kent og Supermann.
Så her har vi Westley og Mannen i svart.
Selv om vi bare har kledd på masken...
Vi godtar at han er en helt annen.
Der var det herlige øyeblikket hvor Wally Shawn tipper over.
Ungene mine ler hver gang de ser det, så jeg vet det må være bra.
Vi filmet dette på et sted som heter Higger Tor.
Ikke spør hvorfor jeg husker navnet.
Det var strabasiøst å komme dit...
Når du ser en film tenker du ikke på at...
Bak kamera her...
Står det lastebiler og utstyrsbiler og alt mulig...
og det var vanskelig å finne parkering.
Vi måtte bruke håndtraller og firehjulinger.
Det var vanskelig, men det var et flott opptakssted...
Det ga en eventyrbokfølelse.
Legg merke til Cary her...
når han går, han går litt forsiktig.
Han hadde nesten brukket ankelen...
et par dager før vi filmet dette.
Han kjørte rundt på en slags beach buggy-ting...
og falt over ende og skadet seg.
Men sa: "Neida, jeg klarer det."
Se hvordan han går...
Det var smertefullt å gjøre dette. Ser du.
Han holder vekten av den ene foten, den foten som han stikker ut.
Og han klarte å se både elegant og stilig ut da han satt seg ned...
men han kunne ikke legge vekt på den foten.
Det er fantastisk hva man kommer på når man ser en film.
Det er som hjemmevideo for meg...
Fordi jeg husker...
mest av alt hva som skjedde på opptaksdagen...
Og det setter minnene i sving.
Så når jeg ser at en av mine egne filmer...
skal vises på TV...
er det som å se hjemmevideo for meg.
Du kan se hvor forsiktig han går.
Det var iskaldt da vi filmet der oppe.
Denne sekvensen er en av mine favoritter.
Dette er selvsagt stuntpersoner som ramler nedover...
men bare tanken på at noen...
kommer sammen igjen slik...
To mennesker som ruller helt vilt...
og blir forelsket igjen...
Det er en så herlig...
anti-romantisk...
og så likevel romantisk måte å føre dem sammen igjen.
Blikket til Chris når han sier "ildsump."
Han er redd. Vil ikke gå inn i ildsumpen.
Dette var perfekt.
Når de begynner å kysse...
da vil ikke den lille gutten høre på...
Han vil hoppe over kyssedelen og gå til handlingen.
Det er det som er så artig med dette.
...ildsumpen. Det hørtes bra ut.
Du er syk. Jeg føyer deg.
Hvor var vi her?
"Westley og Buttercup løp langs bunnen av kløften."
Nå skal de snart inn i ildsumpen.
Som du vil se når vi kommer dit...
Dette ble bygget i Shepperton Studios.
Alle disse trærne er faktisk kulisser.
Men her er ildsumpen, og vi filmet dette...
Det var den første sekvensen vi tok...
og første opptaksdag, som du vil se...
tar kjolen til Buttercup fyr.
Vi hadde bokstavelig talt satt fyr på førstedamen...
hovedrolleinnehaveren i flammer på første opptaksdag.
Som sagt var dette tidlig i opptakene...
og Bill Goldman var faktisk til stede på settet.
Han kom til de første opptaksdagene.
Og jeg la merke til at, mens opptakene foregikk...
hadde han...
Han stod med ryggen til handlingen...
med tomlene i munnen og armene foldet...
og jeg spurte: "Hva driver du med?"
Og han sa: "Det er sånn jeg... Krysser fingrene.
Jeg håper liksom på flaks og at alt går bra."
Jeg har aldri møtt noen så briljant...
og så talentfull og overtroisk som Bill Goldman.
Men kanskje han hadde rett.
Kanskje det var smart å putte tomlene i munnen, fordi...
det gikk jo veldig bra.
Snart ser du, om litt, U. S. G'ene...
de Uvanlig Store Gnagerne.
V hadde faktisk to kortvokste med.
De hadde på seg store rottedrakter.
En av dem kunne gå veldig fort.
En annen var god på å labbe rundt og sniffe...
Den ene kunne faktisk bevege seg ganske fort i kostymet.
Her tar hun et skritt ut i snøsanden.
Vi rigget til en ting under scenen som de kunne falle gjennom...
Det var en liten fallem under...
men det var ganske vanskelig.
En stuntmann gjorde dette, men Cary, fordi når du kom rett under sanden...
måtte du folde deg sammen for å unngå alle slags rør og ledninger...
og ting som var på undersiden.
Cary ville gjøre det selv. Gjorde det første gang.
Han stod fast med hodet i sanden, og vi måtte dra ham opp.
Vi ba, "Vær så snill, Cary, la stuntmannen få gjøre det."
Her er han som kunne sniffe og labbe vekk. Han var fin.
Og du ser senere, når handlingen kommer...
at vi trengte en mer energisk U.S.G.
Kampscenen som kommer med U.S.G.'ene...
de lydene du hører fra U.S.G.'ene...
de hadde faktisk jeg laget.
Jeg loopet alle lydene.
Vi harmoniserte dem og gjorde dobbelopptak...
og la på allslags effekter, men i all hovedsak var lyden min egen.
Og jeg gjorde det...
Første gangen jeg gjorde det, hadde de glemt å trykke på record...
Jeg mistet nesten stemmen da jeg gjorde det...
og ble sint da de måtte gjøre det en gang til...
fordi jeg var så hes etterpå.
Alle de...
Det er sånt som jeg la til selv...
Så stemmene til U.S.G.'ene er signert undertegnede.
Dette var en sekvens jeg har hørt at...
små barn kan bli redde av.
Men stort sett kan man se denne med barn i alle aldre...
og det er noe av det jeg elsker med den.
Nå har de kommet ut av ildsumpen.
Snart får du se...
møtet mellom Westley og den seksfingrede mannen.
Det er et øyeblikk der han får et slag i hodet...
av skjeftet på sverdet til den seksfingrede mannen.
Cary sa faktisk: "Neida, slå meg, det går bra."
Ved et uhell traff Chris ham hodet, og så måtte han på sykehus.
Cary måtte på sykehus den dagen.
Vi måtte slutte av den ettermiddagen mens Cary fikk sett på såret.
Du ser når det skjer, men du ser ikke blod.
Der er den seksfingrede mannen.
Her kommer sverdet.
Dunk. Du ser det ikke. Og så måtte han på sykehus.
Med det bildet.
Her har vi...
I boken må Westley gå gjennom Dødens Zoo.
Men pga begrenset budsjett...
skapte vi Fortvilelsens dyp...
som ikke er med i boken, men det var billigere og bra nok.
Det gjorde nesten det samme som Dødens Zoo.
Selv om Dødens Zoo er fantastisk i boken.
Hvis du leser boken, den er forrykende.
Dette er en herlig engelsk komiker, Mel Smith som Albinoen.
Jeg elsker den vitsen. Den er så dum, men god.
Du vet "Fortvilelsens dyp."
Så renser han halsen, og kan selvsagt snakke vanlig.
Første gang jeg hørte den vitsen, sa faren min...
det var historien om konduktøren...
som ropte opp neste stasjon, og han sa...
"Schenectady. Schenectady."
Ingen forstod det, og så...
"Schenectady."
Sånn var den. Og Chris Guest brukte den samme vitsen.
Indianerne som danset krigsdans rundt bålet...
og de sang...
Og så... "Hey, a-hey, a-hey."
Det er den samme vitsen.
Den er gammel, men fungerte bra i denne sekvensen.
Nå, dette påminner noe tullete...
Bør ikke nevnes engang.
Men vi filmet dette i Shepperton...
og det var en brannvakt der, fordi faklene var tent i slottet.
Og brannvakten lignet så veldig på Captain Kangaroo.
Han var brite, men helt lik Captain Kangaroo.
Hver gang Chris og jeg så ham gå forbi nynnet vi...
...kjenningsmelodien til Captain Kangaroo.
Typen ante ikke hvorfor vi nynnet...
men selvsagt, for oss... det holdt oss i gang.
Her er borggården på Haddon Hall.
Dette var et ekte rom inni Haddon Hall hvor vi filmet.
Noe av det rareste ved å lage en sånn film som dette...
Vi filmer på et sted som ble bygget i 1086...
og tanken på hvordan alt var på den tiden.
De kunne jo aldri ha forestilt seg at...
nesten 900 år senere...
skulle et filmselskap filme der.
Det surrealistiske ved det hele ble så åpenbart for meg.
Chris Guest, Mandy Patinkin og jeg...
gikk faktisk inn på i rommet.
Rommet vi ser her, for det hadde flott ekko og en klang ved seg...
og vi begynte å synge flerstemt, en gammel doo-wop sang.
What's yourname?
Is it Mary or Sue? What's yourname?
Den sangen. Og alle sang flerstemt.
Og jeg tenkte: "Jøss. Dette er merkelig."
Her star det noen fyrer og synger denne sangen på et sted som...
folk satt og spiste og kastet kalkunlår på gulvet...
og hundene...
Tanken var forbløffende.
Av og til må man ta et steg bakover...
og tenke over hva man driver med og hvor man er i verden.
Fordi dette var et sted fra 1086.
Dette bygget vi også.
Åh, nei. Dette var faktisk et sted som het Burnham Beeches...
som var en...
vidunderlig middelalder-skog like ved Heathrow flyplass.
Hvert 30 sekund gikk det fly over...
så det var vanskelig å filme, men en flott location.
Vi la til noen trær...
Det fins ingen trær som har en dør som åpner seg sånn.
Vi kunne i hvert fall ikke finne noen.
Igjen, den nydelige tonen som Bill Goldman slår an...
med denne dialogen, er så fin.
Jeg elsket designavdelingen og oppfinnsomheten deres...
å komme på denne... som kalles Maskinen...
den suger ganske enkelt livet ut av deg.
Forestillingen om sugekopper hektet på et vannhjul...
som torturinstrument, er for meg, veldig oppfinnsomt og morsomt.
Dette er en sånn scene som jeg snakket om...
hvordan Chris fullstendig forsvinner inn i en rolle.
Han er så briljant i alle filmer han lager.
Men som sagt, han er så fordypet at han mister seg selv.
Dette er ikke Chris Guest lenger. Bare karakteren hans.
Det øyeblikket var fint som skuespilleren la til.
Det er alltid så bra når man lager film.
Du har talentfulle, kreative skuespillere...
som gir deg øyeblikk og ting som, du ikke har tenkt på...
som får deg til å se flink ut.
Her er vi tilbake i Burnham Beeches.
Vi skapte...
Tyvenes skog.
Her har vi Mandy igjen. Han var så briljant i denne filmen.
Jeg kan ikke se for meg noen andre i denne rollen.
Se på størrelsen til Andres hender.
Dette er mitt favorittøyeblikk.
Han måler sin tommel mot Andres...
for å se om det virkelig er Fezzik.
Da jeg hyret Andre til denne rollen...
Ga jeg ham en scene som var bare tre sider lang.
Han leste den, og jeg spurte... han var selvsagt perfekt i rollen...
og jeg sa...
Han hadde aldri vært på samme sted mer enn to uker i strekk...
på grunn av fribrytingen.
Jeg sa: "Dette vil kreve at du...
kan jobbe med filmen i 15 uker.
Det er lang opptakstid. Du må bli der i 15 uker."
Og han trodde at i 15 uker skulle han...
bare gjøre den ene tresiders scenen.
Han forstod ikke at han måtte gjøre mange scener i manus.
Jeg sa: "Nei, det er masse mer å gjøre for deg. Det vil ta tid."
Han sa: "Nei, jeg gjør det. Jeg kan gjøre det, sjef. Jeg gjør det."
Jeg sa: "Ok."
Det er fantastisk når du ser Robin Wrights opptreden...
fordi dette er en jente som er født...
i Texas og vokst opp i San Fernando-daleni California.
Hun har en sånn perfekt måte å føre seg på.
Hun har perfekt engelsk aksent, og er bare...
Hun er så vakker.
Jeg kan ikke tenke meg at noen andre kunne gjort dette.
Her er vi tilbake i Fortvilelsens dyp.
Det lyset der på slottet...
kom helt tilfeldig da vi filmet det.
Vi var veldig heldige.
Det var overskyet, og så tittet solen frem...
det var som om slottet fikk sin egen lampe...
og det var flaks at vi fikk det bildet.
Den sekvensen som kommer nå, hvor Mandy ber...
for at faren skal hjelpe ham med å finne Mannen i svart...
var vanskelig å filme.
Talen her.
Ikke fordi den var tøff for Mandy, men fordi vi måtte...
Se røyken bakenfor, og kamera beveget seg...
og som sagt, bokstavelig talt hvert 10, 15, 20 sekund...
gikk det et fly over Heathrow flyplass.
Å få en god opptreden av Mandy, og få kamera til å bevege seg sånn...
og å få til en sånn stråleglans med lyset bak...
det var veldig krevende.
Men Mandy var utrolig tålmodig. Han stod der og gjorde.
Han var fantastisk hver gang.
Han gjorde det 20 ganger på rad, og hver gang var perfekt.
Men vi hadde tekniske problemer...
og tilslutt fikk vi et par bilder som var gode.
Der ser du hatten, hvis du ser, der i bakgrunnen.
Det er oppe på lampen.
Hatten som Mark Knopfler ba om at jeg brukte på settet.
Er det ikke sprøtt?
Her er en av mine favorittsekvenser i hele filmen...
og det er sekvensen med Mirakel-Max.
Billy Crystal er absolutt utrolig i denne opptreden.
Han er vittig. Har sine egne ideer Han la til egne replikker.
Dette med papirkuttet.
Gi meg et fint papirkutt og hell sitronsaft på? Vi er stengt.
Det var replikken hans.
Men karakteren er en Bill Goldman-type som er løselig...
basert på Mel Brooks-filmen 2000 Year Old Man.
Og Billy var så gøy å jobbe med.
Det var helt riktig type komikk...
på dette stedet i filmen, og han er helt fantastisk.
Med de helt døde er det bare en ting å gjøre.
- Hva da? - Let etter penger i lommene deres.
Hallo der inne!
Hva er så viktig? Hva har du som er verdt å leve for?
Ekte... kjærlighet.
Ekte kjærlighet. Edlere hensikt enn det fins ikke!
Ekte kjærlighet er det beste som fins.
Nest etter en skive med lam, salat og tomat...
når kjøttet er fint og mørt og tomaten moden.
De er så frekke. Jeg elsker det.
Men det var ikke det han sa. Han sa helt tydelig...
Alt dette er Billys eget materiale... "lam, salat og tomat."
Og "let etter penger" alle de tingene...
er ting som han la til selv, det gjør det herlig å jobbe med ham.
Og selvsagt, Carol Kane, som den ultimate kjeftesmelle.
De var fantastiske sammen.
Hun brukte syv eller åtte timer på sminken hver dag.
Når sminken endelig var ferdig, var dagen slutt.
"Jeg må gå hjem." Men de var fantastiske sammen.
Her er mirakelpillen. Ser ut som en Godiva-sjokolade.
Også en fin liten Billy-replikk. "Gi det en time. En god time."
Du må virkelig beundre Cary Elwes' opptreden også.
Her er en flott utseende ung mann, en vidunderlig skuespiller...
han har veldig god sans for komisk timing...
men han er også fysisk flott.
Hele den neste sekvensen hvor han spiller, du vet, nesten-død...
for det meste døde personen, med all denne klaskingen rundt ham.
Det er så sjelden du finner en skuespiller som ser sånn ut...
som er så fysisk dyktig, med så god komisk timing.
Et av mine favorittbilder i filmen.
Det er pent, og du kan se den engelske landsbygda bak.
Dette er en av mine favoritt prestasjoner.
Dette er Peter Cook...
som opprinnelig var med i Beyond the Fringe...
Han og Dudley Moore var partnere i mange år.
En av de mest briljante britiske komikerne...
Dette er et av mine favorittøyeblikk i filmen.
Du kan bare ikke vite at når denne mannen åpner munnen...
så vil han snakke sånn.
Her er selvsagt The Dread Pirate Roberts...
overlesset av holocaust-kappen.
Dette er så primitivt som det går an innen spesialeffekter.
Vi hadde ikke mye penger...
men det er morsomt og det tjener historien.
Som sagt, fallgitterne som du ser her...
ble lagt til det eksisterende slottet...
og så vidt jeg forstår, beholdt de dem der.
Den neste sekvensen er en av favorittene mine i hele filmen.
Her har du disse tre folkene...
som prøver å storme slottet og redde dagen.
Lederen er han som nikker hodet i den retningen de bør gå.
Kan knapt stå på beina og ikke gå, og han er lederen deres.
Dette er en fin fektescene.
Det kommer et morsomt øyeblikk rett etterpå, med et simpelt triks.
Men denne lille sverdkampen, hvor han ekspederer fire mennesker...
i en bevegelse.
Og så dette uventede øyeblikket som får frem den store latteren...
når den vises på kino.
Jeg heter Inigo Montoya.
Du drepte faren min. Forbered deg på å dø!
Og så løper han bare.
I hele denne jakten rundt i slottet, brukte vi kulisser i studio, som her.
Og klippet til virkelige rom...
i to-tre forskjellige ekte slott.
Dette var i et ekte slott.
Tror det var Penshurst Castle.
Nå er vi tilbake i studio.
Som sagt, dette ble beskrevet i manus som...
den flotteste sverdkampen i filmhistorien.
Rent teknisk er den nok ikke det, men...
følelsene som ligger under, gjør den god.
Etter alle disse årene... i 20 år har han forfulgt denne mannen...
bare for å bli knivstukket i magen, og så ser du at, som vi alle vet...
han trosser smertene, slåss og seirer til slutt.
Dette er vel to av de vakreste menneskene på planeten.
Det er helt eventyrlig hvordan de ser ut...
Sett bort fra at de er fantastiske skuespillere.
Her finner Inigo tilbake balansen og driver videre gjennom smertene.
Dette er en favorittscene i filmen.
Måten Mandy helt henslengt bøyer av sverdet...
selv om han har blitt stukket.
Han samler bare styrken.
Prestasjonen hans er storartet.
Du drepte faren min. Forbered deg på å dø!
God dag. Jeg heter Inigo Montoya.
Du drepte faren min.
Forbered deg på å dø!
God dag! Jeg heter Inigo Montoya.
Du drepte faren min. Forbered deg på å dø!
Slutt å si det der!
God dag! Jeg heter Inigo Montoya!
- Du drepte faren min! Forbered deg på å dø!! - Nei!
- Tilby meg penger. - Ja.
Makt også. Lov det.
Alt jeg har og mer. Vær så snill.
Tilby meg alt jeg ber om.
Hva som helst.
Jeg vil ha tilbake faren min, din kjeltring.
Dette fikk alltid stor applaus på kinoene.
Du vet at historien fungerer når slikt skjer.
Og dette er et flott øyeblikk når han bløffer.
Han har akkurat nok styrke til å stå...
men bare til det...
og lurer ham trill rundt her.
Dette er et nydelig bilde, så velskapt.
Graden av velskapthet.
Denne biten her...
hvor prinsesse Buttercup hopper ut vinduet og Fezzik må ta i mot.
Vi fikk store problemer med ryggen til Fezzik... med Andres rygg...
Vi rigget til en greie og slapp henne fra rett utenfor billedrammen...
Vi plasserte ham på et skråplan sånn at han lente seg bakover...
så ryggen ikke ble belastet når han tok henne i mot.
For vi prøvde det, og det ble for vanskelig for ham.
Det store bildet var med stunmann.
Se? Der har du det.
Du kan til og med se det.
Et lite brett der oppe, hvis du ser etter.
Vi har et fantastisk, vidunderlig øyeblikk...
der de fire heltene rir bort på fire hvite hester.
Jeg elsker dette øyeblikket...
for nå er gutten blitt så hektet på boken...
han vil til og med høre om kyssingen på slutten...
og det er så søtt.
Nå kommer det eneste bildet vi filmet i Los Angeles.
Vi hadde ett miniopptak av Peter Falk som sier, "Som du ønsker."
Et nærbilde av ham når han sier "som du ønsker" ved døren.
Det filmet vi i Los Angeles.
Dette er det eneste i hele filmen som ikke ble filmet i England.
Og det var det.
Det bildet.
Nå er vi tilbake i England igjen.
Sangen på slutten ble skrevet av Willy DeVille...
og ble nominert til Oscar.
Det var den eneste nominasjonen vi fikk for filmen.
Jeg liker sånne slutt-tekster.
De er gammeldagse.
I gamle dager, brukte de noe de kalte...
"curtain call" -credits...
hvor skuespillerne ble vist fra en scene i filmen...
og de la på navnene deres og rollefigurens...
virkelige navn, og jeg bare liker det.
I denne typen film, føltes det passende...
å ha slike ettertekster.
Vel, per i dag...
Hvilken dato er i dag?
Den 24. januar 2001...
var dette de tankene jeg hadde om Prinsessebruden.
Ring meg om 10 år. Kanskje det kommer andre.
God fornøyelse med å storme slottet.
Norsk tekst: Birgit Haugen Pihl